\documentclass[a4paper,12pt]{book}
\usepackage[utf8]{inputenc}
\usepackage[T1]{fontenc}
\usepackage[finnish]{babel}
\usepackage{geometry}

\geometry{margin=2.5cm}

\title{Pertsa Puolankalainen ja Scarabeen tytär}
\author{Henrik Jeffery}
\date{}

\begin{document}
	
	\maketitle
	\tableofcontents
	\newpage
	\section{Scarabeen tytär}
	Kuopion kaupungin ulkopuolella metsän uumenissa oli rauhallista.
	Kuunvalo kimmalsi lammen pinnasta ja kaikki oli tyyntä. Mehiläiset
	pörräsivät kukkien ympärillä ja hämähäkit kutoivat verkkojaan. Nuori jänis oli uskaltautunut puiden suojasta nurmelle. Kaikki näytti viittaavan siihen, että ruoka-aika lähestyi.
	
	Yläpuolelta lähes suoraan kuunvalosta tippui jotain. Sen kuuli
	voimistuvasta äänestä, joka ei ollut erityisen kova, mutta silti
	kuultavissa yön hiljaisuudesta. Jänis alkoi rapsuttamaan kutiavaa
	korvaansa takajalallaan. Metsässä oli hyttysiä.
		
	Kuului kaamea pamaus. Ilmanpaine painoi jäniksen maahan samalla kun sen tärykalvot halkesivat. Jänis oli kuollut keuhkojen revettyä jo ennen kuin kynnet koskivat sen kehoon.
	
	Jänis mukanaan saalistaja ponnisti maasta välittömästi takaisin kohti taivasta, valtavien siipien lyödessä ilmaa niin rajusti, että sammal ja multa lensivät lammen rannasta. Hän nousi nopeasti, tuntien suussaan jo aterian maun. Viimein ruokaa! Hän herkutteli ajatuksella huomatessaan törmänneensä johonkin ylempänä tammien katveessa. Se ei ollut kiinteää, vaan jotain mikä antoi periksi.
	
	Harmaa, tahmainen ja lähes näkymätön verkko kietoutui hänen siipiensä ympärille. Hänen hyönteismäiset siipensä takertuivat sitkeään ja vahvaan seittiin. Hän rääkäisi liikevoimansa tempaistessa hänet suoraan jättiläishämähäkin ansaan. Jänis kirposi hänen otteestaan ja putosi alemmas pimeyteen, mutta hän jäi roikkumaan – sätkivänä, raivoissaan ja pian, täysin avuttomana.
	
	Hän tuntee ihollaan ilmanpaineen muutoksia. Jokin iso kiipeää hänen allaan. Se pysähtyy ja jää syömään jotain hitaasti. Hän kuulee sen jonkun maiskutuksen ja arvelee hämähäkin löytäneen hänen jäniksensä.
	
	Metsässä näkyy kirkas, lähestyvä valo. Soihtuja kantava saattue kulki polkua pitkin ilmeisesti lammelle juomaan. Hän ei pystynyt katsomaan suoraan soihtuihin mutta pystyi päättelemään, että tulijoita oli useampia, ehkä tusina. Ihmisiä tällä? Miksi he olivat pimeässä liikkeellä?
		
	Hän huomasi maiskutuksen alapuolellaan hiljentyneen. Oletettu hämähäkkikin oli huomannut valon. Saattue lähestyi. Hän mietti vaihtoehtoja ja päätyi siihen, ettei haluaisi tulla hämähäkin syömäksi. "Varokaa hämähäkkiä" – hän huusi.
	
	Saattue valpastui ja tutki ympäristöään soihdun valossa. He näkivät jättiläishämähäkin laskeutuvan seitin varassa. Miehet alkoivat ampua jousilla ja joku heitti soihdun verkkoon, joka paloi hyvän matkaa tiputtaen hämähäkin tantereelle. Hämmästyttävällä nopeudella se yllätti pari miestä murtaen toisen jalan ja purren toiselta pään irti. Seurasi taistelu. Lähes pimeässä, soihdun valossa miehet ampuivat ja hakkasivat kunnes hämähäkki muutaman raajan menettäneenä oli saanut tarpeekseen. Se pakeni peruuttaen takaisin metsään. Kolme miestä oli kuollut eikä kellään ollut intoa lähteä perään.
	
	Joku oli heitä varoittanut tuolta. He katsoivat ylöspäin verkkoon ja juuri näkivät seittiin kiedotun olennon. "Otetaan se alas" – kuului käsky ja pitkä hontelo mies alkoi tehdä pidempää soihtua, jolla yltäisi korkeammalle puuhun. Kahta pienempää ihmistä käskettiin putsaamaan vainajat ja he alkoivat kuuliaasti töihin.
	
	Siivekäs olento näki kauhukseen heidän aikovan polttaa seitit. Se olisi vaarallista hänen siivilleen! Hän oli juuri aikeissa pyytää heitä keksimään joku toinen keino, kun joku miehistä huudahti: "Sehän on Skarabeen tytär! Ottakaa se vangiksi. Joku maksaa siitä Santhian orjamarkkinoilla tynnyrillisen kultaa!"
	
	Otus kuuli Stygialaisen termin, jota piti loukkaavana. Ei hän ollut koppakuoriainen, eikä varsinkaan sen tytär. Hän oli \emph{Ilmanviemä}. Hänen väkensä oli ollut olemassa jo kauan ennen kuin ihmiset luopuivat siivistään. Vai puistaan, miten se nyt oli? Hurjaa vauhtia lisääntyvät ja kaikkialle leviävät ihmiset pelottivat kaiken riistan ja lisäksi kehtasivat pyytää hänet. Hän päätti rauhoittaa itsensä. Oli muuta ongelmaa käsillä kuin julkeat ihmiset. Kuten vaikka lähestyvät liekit ja vääjäämätön pudotus. 
	
	Tuli levisi nopeasti pitkin tahmaista seittiä polttaen katki kantavia rakenteita. Otuksen huoli tulesta oli ollut turha. Levitessään ylöspäin se levisi vain vähän sivuille koskematta hänen ihoonsa. Painovoima teki tehtävänsä kantavien seittien katketessa ja hän tippui maahan. Aeolin rakenteesta johtuen isku ei tuntunut sen voimakkaammalta kuin keskimääräinen laskeutuminen, mutta koska hän oli yhä kauttaaltaan seitin vangitsema ei hän pystynyt tasapainottelemaan ja näin kaatui ja loukkasi itsensä.
	
	Miehet hyökkäsivät hänen päälleen. Tietäen seitin tahmaisuuden, he käärivät otuksen vainajiensa vaatteisiin voidakseen käsitellä häntä. Nopeasti ja tottunein käsin he rakensivat karkean laatikon. Oli makuasia voisiko sitä kutsua matka-arkuksi; joku Shemiläinen papitar ei sallisi vaihtovaatteitaankaan kuljetettavaksi sellaisessa. Siinä oli kumminkin paikat riu'uille kantamisen helpottamiseksi.
	
	Sen suuremmitta suruitta turhaan sätkivä otus sullottiin laatikkoon. Säppi laitettiin kiinni. Möreä ääni käski: ''Eukot kantamaan''. Hetken päästä laatikko nousi ja vaivalloiselta tuntuva eteneminen alkoi. Aeoli rauhotteli itseään laatikossa. Hän oli saanut pelastettua itsensä; ainakin vähäksi aikaa.
	
	\section{Veri, viini ja visio}
	
	Aurinko painui puiden taakse kuin hiipuva hiillos, ja jokainen kavionisku kotiin päin tuntui Pertsan kallossa moukarin iskulta. Krapula ei ollut vain päänsärkyä; se oli Puolangan erämaan raskaiden pilvien kaltainen paino, joka sumentaa näön ja saa vatsan vellomaan. Hän puristi ''lainatun'' ratsunsa ohjaksia ja sylkäisi hiekkaisen maun suustaan.
	
	"Ukon nimeen: Rahat hupenivat taas kuin Kainuulainen viljavarasto."
	
	Onni – se oikukas portto – oli kerrankin tarjonnut oljenkorren. Kreivi Tawastin lempiorja oli ryöstytty. Tawast oli tunnettu kitsaudestaan; hän ei halunnut maksaa lunnaita orjasta, vaikka tämä oli hänen kallein sänkykumppaninsa. Mieluummin kreivi halusi antaa kaappaajien maksaa röyhkeydestään hengellään. Pertsalle tarjous oli yksinkertainen: tuo tyttö takaisin, niin saat kourallisen hopeaa ja pitää kaappaajien kullan. Jos sitä oli.
	
	Hän näki maassa kolme ryöstettyä ruumista. Tässä oli taisteltu. Pertsa pysäytti hevosen ja laskeutui satulasta hitaasti, varoen päänsä jyskytystä. Hän polvistui kostealle maalle ja antoi sormiensa kulkea urissa, joita sivistynyt ihminen ei olisi edes huomannut. "Seitsemän miestä ja kaksi naista. Naiset ovat saaneet jotain lisää kannettavakseen näillä main."
	
	Hän siirtyi lähemmäs vanhaa, kitukasvuista tammea. Puun rungossa oli nirhaumia, joita rautaiset aseet eivät tee ja maassa perääntyvän hämähäkin jälkiä. Tulos oli ollut tasapeli. Maassa näkyi outoja, tahmeita kuituja – hämähäkinseittiä, mutta paksumpaa ja sitkeämpää kuin mikään tavallinen verkko. Jättiläishämähäkki oli kutonut ansansa polun ylle, ja jokin oli lentänyt tai pudonnut siihen.
	
	Hän huomasi pienen painautuman mudassa. Se näytti lapsen paljaalta jalalta, sirolta ja pieneltä, mutta syvyys varpaiden ja kantapään kohdalla kertoi muuta. Ne olivat ikäänkuin kynnen jäljet. "Tässä on ollut ansa – se saattaisi selittää kantamusten määrän." Hän ei tunnistanut otusta, joka oli tarttunut seittiin, mutta se painoi noin neljäkymmentä kiloa. Ehkä vähän alle. Kaapparit eivät olleet tappaneet sitä. He olivat nähneet siinä jotain arvokasta – kenties jotain, jonka voisi myydä eksoottisena leikkikaluna kaupungin sivistyneille hienohelmoille. He olivat käärineet sätkivän saaliin kankaaseen tai häkkiin, ja nyt naispuoliset vangit tai orjat joutuivat kantamaan sitä. "Hölmöt", Pertsa tuhahti ja pyyhki tahmeaa seittiä sormistaan housuihinsa. "Ovat antaneet liikaa naisille kantaakseen."
	
	Kaapparit olivat hidastuneet huomattavasti. Painava saalis ja kaksi naista kantajina tarkoittivat, että etumatka hupeni vauhdilla. Heillä oli enää vain parin tunnin kaula, ja hämärä tulisi katkaisemaan heidän pakomatkansa.
		
	Pertsa nousi takaisin satulaan. Hänen silmänsä kimmelsivät kylmänä. Hän ei välittänyt kreivistä, orjasta tai metsän oudosta otuksesta. Hän välitti vain siitä hopeasta, jolla ostettua pullon kunnollista mallasjuomaa ja saisi huuhdottua tämän krapulan pois. Hän kannusti hevosen liikkeelle, suuntana metsän pimenevä syli.
	
	\section{Matkalaatikko}
	
	Pertsa liikkui varjoissa kuin aave, jokainen lihas koordinoituna ja jännitettynä. Hän oli paikallistanut leirin jo kaukaa; savolaisen tuli oli aina liian suuri ja huusi olemassaoloaan pimeydelle kuin eksynyt vasikka. Hän laski miehet kylmästi: yksi vartija nuotion kajon reunalla, yksi huolehtimassa liekeistä, viisi nukkumassa. Kaksi naista – Kemiläinen ja Stadilainen – makasivat kauempana, nääntyneinä ja sidottuina. Pertsa irvisti mielessään. Ratsujen puute oli pettymys; ne olisivat olleet varmaa valuuttaa Santhian markkinoilla tai vaihtokaupassa. Ryhmän kantamukset olivat kevyet, lukuun ottamatta yhtä vankkaa matkalaatikkoa. "Missä lapsi oli? Oliko se laatikossa?" Pertsa ihmetteli. Jos oli, miksi jättää elävä saalis pimeään puulaatikkoon, kun se voisi olla sidottuna naisten kanssa? Mutta hänellä ei ollut aikaa pohtia mysteeriä. Oli aika toimia.
	
	Taktiikka oli selvä. Hiljaisuus, nopeus ja kuolema. Teurastus varjoista.
	
	Hän hiipi paikoilleen, vatsa maassa ja sormet puristuneina keihään varren ympärille. Kun hän heitti, keihäs halkaisi ilman ääneti. Ennen kuin kärki oli lävistänyt ensimmäisen vartijan rinnan, Pertsa oli jo loikannut liikkeelle kohti tulta vartioivaa miestä. Vartija ehti vain nostaa katseensa liekeistä nähdäkseen mustan varjon syöksyvän ylleen. Pertsan kirves lauloi kerran, ja mies lyyhistyi hiljaa maahan. Seuraava hetki oli metodista teurastusta. Pertsa hyppi makuusijalta makuusijalle. Teräs löysi tiensä nukkuvien lihaan ennen kuin he ehtivät tajuta unensa päättyneen. Vain viides nukkuja ehti kohottaa kätensä vaistomaisessa puolustuksessa. Se oli turhaa. Pertsan terä katkaisi ranteen ja jatkoi matkaansa halkaisten miehen kallon yhdellä raskaalla iskulla.
	
	Veren haju täytti ilman, sekoittuen palavan puun tuoksuun. Pertsa nousi seisomaan, rinta nousten ja laskien tasaisesti, vaikka hänen silmänsä haravoivat yhä ympäristöä mahdollisten yllätysten varalta. Kaikki oli hiljaista. Vangit olivat heränneet verenvuodatuksen ääniin ja kiemurtelivat kauhuissaan siteissään, mutta he olivat liian heikkoja pakenemaan. Pertsa ei kiinnittänyt heihin huomiota. Hänen katseensa nauliutui matkalaatikkoon, joka seisoi nuotion lähellä. Siitä kuului liikettä.
	
	\section{Seittiä säkissä}
	
	Pertsa ei rynnännyt laatikon luo. Ensin oli hoidettava palkkionmetsästäjän tärkein rutiini: taskujen tyhjennys. Hän käänsi ruumiit potkaisemalla, välittämättä veren loiskeesta. Saalis oli laiha – muutama kuparikolikko ja hopeinen sormus, jonka hän kiskaisi irti katkenneesta sormesta. Mutta yhden roiston vyöltä löytyi se, mitä hän kipeimmin kaipasi: nahkainen leili. Hän kiskoi tulpan irti hampaillaan ja kulautti sisällön alas. Se oli halpaa, etikoitunutta viiniä, joka sai hänen vatsansa kouristelemaan, mutta samalla se katkaisi krapulan pahimman terän. Hän pyyhki suunsa kämmenselkäänsä ja antoi lämmön levitä jäseniinsä. Nyt hän oli valmis kohtaamaan sen, mitä laatikko kätki sisäänsä.
	
	Hän lähestyi matkalaatikkoa. Siitä kuului liikettä – vaimeaa kahinaa ja tömähdyksiä, kuin jokin elävä yrittäisi vapautua kahleistaan. Pertsa kohotti kirveensä, valmiina iskemään, jos sieltä syöksyisi esiin jokin sivistyneen maailman velhon kirottu lemmikki tai luonnoton peto. Hän potkaisi laatikon säpin irti ja käänsi kannen auki kirveensä hamaralla. Sisällä oli karkeita pellavavaatteita, jotka oli sidottu tiukasti jonkun mytyn ympärille. Se liikahti Pertsan varjoa vasten. Hän leikkasi vaatteet auki yhdellä terävällä viillolla.
	
	Mytyn sisältä paljastui jotain, mikä sai jopa kimmerialaisen pysähtymään. Sisällys oli niin täynnä harmaata, tahmaista hämähäkinseittiä, että vain vaivoin sen sisältä erottuivat kuultavaihoiset kasvot. Muutama kiehkura hunajanväristä tukkaa ja sirot sääret erottuivat seitistä, joka kiersi pientä hahmoa kuin kuoleman kapalot. Olento oli uupunut ja selvästi kauhuissaan. Se ei huutanut, ei anonut armoa. Se vain tuijottaa Pertsaa suurilla, ilmeikkäillä silmillään. Niissä ei ollut teeskentelyä, vain puhdas, raaka odotus: se odotti Pertsan kirveen viimeistelevän sen, minkä hämähäkki ja roistot olivat aloittaneet. Pertsa katsoi otusta, sitten veristä kirvestään.
	
	"Perkele", hän mutisi itsekseen huomattuaan hahmon hieman liian suuret silmät ja osan mytyksi liimautunutta siipeä. "Mikä lapinsääski tuo on? Onpa ruma."
	
	Hän vilkaisi sivulleen. Naiset seurasivat tilannetta silmät pyöreinä. Kemiläinen oli Tawastin orja – hänestä saisi palkkion Kuopion kaupungissa, joka häämötti parin päivän matkan päässä metsän reunalla. Stadilaisesta ei ollut luvattu mitään, mutta Pertsa ei ollut teurastaja; hän vapauttaisi naisen Kuopion porteilla ja antaisi tämän selvitä omillaan. Mutta tämä seittiin kääritty saalis... se oli jotain muuta. Siinä oli samanaikaisesti jotain kiehtovaa ja epätodellista. Jos se oli jokin Lapinnoitien perverssi kokeilu, olisi armollisempaa päästää se heti päiviltä. Jos se taas olisi jokin luonnonoikku, siitä saisi hyvän hinnan joltain sirkukselta tai keräilijältä.
	
	Se jokin huomasi Pertsan epäröinnin. ''Älä tapa'', kuului vaimea, mutta selkeä ääni seittien keskeltä.
	
\section{Laatikossa}
	Ilmanviemä tunsi olleensa laatikossa jo kauan. Kun he olivat pysähtyneet pitemmäksi aikaa hän oli päätellyt ihmisten pitävän levonhetkensä. Joku oli sytyttänyt tulen ja erilaisia leiriääniä oli alkanut kuulua. Lihaa oli laittettu tirisemään vartaalle ja sen haju muistutti häntä hänen nälästään. Olisipa hän ehtinyt syömään sen sulokkaan pupujussin vaikka tuoreeltaan. Hän oli nääntymäisillään. 
	
	Leiriäänet alkoivat kuulostamaan enemmän levollemenoääniltä. Hänen otaksutut kantajansa, ''eukoiksi'' kutsutut pienemmät ihmiset oli sidottu paikalleen makuusijansa äärelle ja odottivat ääneti mitä tuleman piti. Hän oli lukenut ihmisistä ja nähnytkin niitä kaukaa, mutta ei koskaan ollut oppinut ymmärtämään niitä. 
	
	Mitä hän tiesi ihmisistä? Pakosuunnitelmaa varten olisi hyvä kerrata heidän elintapansa ja heikkoutensa. 
	
	\begin{enumerate}
		\item Ihmiset nukkuvat öisin
		\item Metsästävät usein laumassa
		\item Käyttävät lähi- ja etätaisteluaseita.
		\item Ovat isoja, nopeita ja voimakkaita
		\item Ovat sidottuja maanpintaan, koska ovat jostain syystä luopuneet siivistään
		\item Ovat oppineet puhumaan sitten maahanlaskeutumisensa
		\item Osaavat jo tehdä karkeita käyttöesineitä, kuten arkkuja
		\item Ovat verrattain älykkäitä ja lahjottavissa
		\item Ihmiset ovat tarinan mukaan taantuneet ilmanviemistä, toisen teorian mukaan apinoista

	\end{enumerate} 
	Hän ähähti itsekseen. Jos hän ei saisi seittiä pois, ei hän voisi paeta mitenkään. Itsenäisesti hän ei sitä voisi saada irti. Se olisi pakko saada liotettua jollain vanhimpien tuntemalla reseptillä, jotteivat siivet rikkoutuisi. Koska ihmiset osaavat jo puhua, ehkä hän saisi jonkun juonittua kuljettamaan hänet vanhimpien luo. Sekin olisi epävarmaa. Vaikka hän saisi ihmiset kantamaan hänet pesävuorille, olisi paitsi todennäköistä etteivät hänen lajitoverinsa päästäisi mitään puolieläimiä luokseensa myös luultavaa, ettei häntä autettaisi. Hän oli muotopuoli eli lainsuojaton. Hylkiö.
	
	Hän ei kuullut vaan tunsi jonkun liikkuvan leirissä nopeasti. Kerran tai kaksi hän oli kuulevinaan metallin kalahduksen, hän tunnisti saaliin kuolinkorinat. Sitten oli hiljaista. Mitä ihmettä tapahtui? Vaimeita potkuja. Kulahduksia. Jokin lähestyi laatikkoa. 
	
	Hän yritti epätoivoisesti päästä kahleistaan epäonnistuen. Potku mäjähti laatikon säppiin ja kansi aukesi. Sisään katsoi iso ihminen – Ruma, hieltä ja viiniltä haiseva kädellinen. ''Nyt kuolen'' – hän ajatteli. Mitään ei tapahtunut. Se epäröi. Ymmärtäisiköhän se puhetta? Hän päätti kokeilla. ''Älä tapa'' hän sanoi sille.

\section{Ilmanviemä}
Pertsa laski kirveen ja kyyristyi laatikon ääreen. Nuotiolta kantautuva savun haju sekoittui siihen outoon, imelään tuoksuun, joka lähti jättiläishämähäkin seitistä. Pertsa kaivoi vyöltään rujon, Puolangalla taotun pronssipuukon. Se oli hyvä puukko. Teräkulma juuri oikein. Työkalu, ei mikään koriste.

''Puhut'', hän sanoi katsellen avutonta otusta laatikosta. Pertsa ei ollut supliikkimiehiä muutenkaan, ja nyt hänen oli entistäkin vaikeampaa avata keskustelua. ''Mikä sinä olet?''

Vaikka tunsi suurta vastenmielisyyttä ihmisen olemusta kohtaan, otus ymmärsi tilanteensa ja päätti yrittää peittää reaktionsa. ''Minä olen \emph{ilmanviemä}.'' Hän yritti etsiä reaktiota – tunnistusta lajiaan kohtaan – ihmisen silmistä. Hän ei sitä nähnyt. Itse asiassa hän ei erottanut mitään tunteita tämän naamasta. Ei edes vastenmielisyyttä tai vihaa, vaikka tämä osoitti puukolla uhkaavasti häneen. Kammottavan taantunut, tunteeton otus.

Pertsa katsoi takaisin elehtien puukollaan ystävällisesti. Vaikka olisi ollut helpompaa tappaa se siihen paikkaan, oli hän päättänyt viedä sen kaupunkiin myytäväksi. Se varmaan ymmärsi asemansa muutenkin. Ei kannattanut ilmeistä toistaa. Oli myös ilmiselvää, ettei tuo kapaloitu huuhkaja olisi vaaraksi. ''Hanskalla hoituisi, jos se noitumaan ryhtyisi'', hän mietti itsekseen ja tokaisi tutulla repliikillään: ''No niin, Ilmanviemä'', Pertsa mutisi, siirsi puukon vasempaan käteensä ja ojensi oikeansa. ''Minä olen Pertsa. Käytkö usein täällä?'' Hän katsoi ojennettuun käteensä ja ymmärsi toisen olevan laatikossa seitin sitomana. Peittääkseen hämmennystään hän tarttui karkeasti seittiin käärittyyn myttyyn. ''Pysyhän aloillasi. Koetan kaapia raajasi esiin.'' Pertsa painoi puukon terän sitkeää, harmaata kuitua vasten. Puukko viilti seittiä hitaasti. Se oli tahmeaa ja tarttui Pertsan sormiin, karheisiin kämmeniin ja melkein partaankin. Pertsa tuli katumapäälle ja pisti puukon tuppeen.

''Onko nimesi siis Ilmanviemä?'' Pertsa kysyi. Otus hämmentyi kysymyksestä. ''Ei, ihminen. Se on lajini. Eihän se ole minun vallassani, miksi minua kutsutaan.'' Pertsa ei aivan ymmärtänyt logiikkaa, mutta koska otus kutsui häntä ihmiseksi, hän päätti kutsua sitä Ilmanviemäksi. Ainakin toistaiseksi. Nähdessään ilmanviemän kasvojen turhautuneen ilmeen Pertsa totesi tarvitsevansa tulta ja kävi nuotiosta hakemassa kytevän kepin. Hän selitti kuin lapselle: ''Jättiläishämähäkin seitti on vahvaa ja tahmaista. En saisi sitä helpolla irti puukosta, ja se vain turhaan tylsyisi tuota määrää raaputtaessa. On olemassa aineita, joilla sen saa pehmennettyä, mutta sellaista minulla ei ole mukana. Tuli polttaa seitin katki, ja tällä kytevällä kepukalla saan pahimmat irti, vaikka en voikaan sillä poistaa kaikkea polttamatta sinua.''

''Ymmärrän, ihminen.'' Ilmanviemä katseli Pertsaa suurilla silmillään. Seitti paloi hitaasti kytevän kepin leikkaamana. Se oli selvästi oppinut jo käyttämään työkaluja. Tämä kaikki tuli hänelle uutena tietona. Hän oli etäältä katsoen päätellyt, että ihmiset käyttivät vain alkeellisia tai löydettyjä aseita. Ihminen tiesi, miten käsitellä seittiä! Sitä, hän epäili, eivät vanhimmatkaan olisi helpolla keksineet.

Pertsa poltteli tottuneesti seittejä olennon jalkojen välistä. Hän kiinnitti huomiota jalkateriin. Sillä oli neljä varvasta, ja kantapään kohdalla oli lyhyt, pysyvän näköisesti koukistunut varvas ikään kuin peukalona. Niissä oli terävät, poikittaissuunnassa kolmionmuotoiset kynnet, jotka oli selvästi vahvistettu kantamista varten. Sääret ja reidet olivat kuin kasvupyrähdyksen aikaisella lapsella: liian pitkät ja hontelot, vähän kuin linnulla. Mikä ikinä ilmanviemä olikaan, se oli selkeästi luonnollinen lentäjä, ei noidan luoma.

Pertsa vaihtoi sammuvan kepin toiseen ja irrotti kädet mytystä. Niissä oli samankaltaiset kynnet kuin varpaissakin, mutta ne aukesivat ihmismäisemmin peukalonkin ollessa normaalin oloinen. Hän poltti rinnan ja mahan päältä mytyn auki. Pertsa poltti vähän turhan läheltä koettaessaan selvittää olennon sukupuolta. Ilmanviemän parahtaessa kivusta hän totesi lakonisesti: ''Oletettavasti naaras.''

''Ole varovainen siipien kanssa!'' ilmanviemä huudahti, kun Pertsa käänsi hänet kyljelleen kuin lihanleikkaaja. ''Ne ovat erittäin herkät ja melko tulenarat.'' Pertsa empi tovin, polttaako vai eikö, ja päätti siivettömyydestä johtuvan hinnanalennuksen olevan liian suuri. ''Etsin Kuopiosta jonkun, jolla on sopivaa liotinta'', hän sanoi. ''Kuinka hyvin pystyt liikkumaan? Tule syömään.''

Pertsa veti ilmanviemän pystyyn. Hän huomasi heti, ettei se ollut tottunut kävelemään, eikä asiaa helpottanut se, että tahmeaa seittiä oli yhä paljon raajojen liikettä haittaamassa. Pertsa vapautti myös edelleen makuusijoillaan maanneet naiset ja kehotti heitäkin syömään.

Pertsa leikkasi kullekin palan kalakukkoa, voita ja kuivalihaa. Ilmanviemä haukkasi nälissään kunnon palasen kukkoa, jauhoi hampaillaan vaivalloisesti leipää kuin koira salaatinlehteä ja sylkäisi sen pois. ''Kuin sahanpurua'', hän totesi ja alkoi nyppiä kalaa kukosta. Epäluuloisesti hän haistoi kuivattua peuraa ja näykkäsi. ''Muumioitunutta lihaa? Kautta Ilmattaren, mitä te oikein syötte?'' Pertsa oli seurannut huvittuneena tilannetta, kunnes oli huomannut ilmanviemän haikailevan katseen, joka kohdistui tulen ääressä makaavaan ruumiiseen. ''Ei! Lajitovereitani et kyllä syö. Matkakumppanimme, sivistysporvarit, eivät selviäisi pöyristyksestä.''

Ateria osoittautui liian kevyeksi nirsolle ilmanviemälle. Odottaessaan auringonnousua he keskustelivat lajiensa eroista erityisesti ruokavalioiden tiimoilta. Lajityypillisesti ilmanviemät söivät lihaa ja pähkinöitä, täydentäen ruokavaliotaan marjoilla ja versoilla. Vaikka he säilöivät ruokansa kypsentämällä, suolaamalla ja hilloamalla, he söivät tuoreen ruoan raakana. Kävi myös ilmi, että lentäminen vei huomattavasti energiaa, ja kävely oli siipien painon kanssa parhaimmillaankin melko vaivalloista.

Aamun tullen hän käski Ilmanviemän takaisin laatikkoon ja naiset kantamaan. Hevonen oli säikkynyt ilmanviemää liikaa, joten Pertsa päätti ratsastaa sillä rauhoittaakseen eläintä. Matka Kuopiota kohden sai alkaa.
\end{document}
kuten kävi ilmi "Impi tai ei, mutta siipesi on vääntynyt kuin savolaisen lupaus", Pertsa sanoi ja pysähtyi katsomaan siiven juuressa olevaa epämuodostumaa. Se oli se merkki – syy siihen, miksi tämä Ilmanviemä oli täällä, eikä Väinämöisen hovissa yläilmoissa.






	\section*{Luku 3: Vankila kitiinin ympärillä}
Ilmi hiljeni. Hän tunsi Pertsan karkean ja verisen käden ihollaan. Pertsan "väki" oli raskasta, multaa ja kiveä, mutta siinä oli jotakin sellaista, mitä sivistyneiltä ihmisiltä puuttui: rehellisyyttä.

"Sinäkin olet hylkiö", Ilmi sanoi hiljaa, melkein kuiskaten. "Minä näen sen sinun silmistäsi. Puolanka... se on paikka niille, joita maailma ei halunnut."

Pertsa ei vastannut heti. Hän veti viimeisen pitkän viillon ja kiskaisi pellavasäkin ja seittikerrokset irti Ilmin päältä. Siivekäs olento purkautui ulos kahleistaan kuin perhonen kuorestaan, vaikka hänen liikkeensä olivat kankeita ja siivet tahmeat.

"Puolanka on paikka, jossa totutaan pettymyksiin", Pertsa sanoi lopulta ja nousi ylös. Hän pyyhki puukkonsa housunlahkeeseen. "Nyt, Tuulikki, sääski tai mikä lie Ilmi oletkaan$\ldots$

Persta laski leilinsä ja pyyhki käsiään reiteensä. Hän oli saanut kaavittua olennon kapeat raajat vapaiksi karkeimmasta seitistä käyttämällä puukkonsa hamarapuolta ja roistojen paistinvartaasta jäänyttä rasvaa. Se oli ollut hidasta ja ronskia työtä. Olento, jota hän alkoi mielessään kutsua "Kitiinisiiveksi" oli värissyt jokaisesta kosketuksesta.

"Älä sätki", Pertsa murahti, kun hän väänsi irti paksun silkkipaakun, joka oli liimannut olennon polven koukkuun. "En halua katkaista jalkaasi, vaikka se näyttääkin vain linnunluulta."

Vapauduttuaan kyyryasennosta olento nousi huterasti seisomaan. Hän oli lyhyt, tuskin Pertsan rintaan ulottuva, mutta hänen olemuksensa täytti tilan oudolla tavalla. Hänen silmänsä olivat suuret ja meripihkaiset, ja ne heijastivat nuotion loimua kuin petoeläimen silmät hämärässä. Pertsa huomasi, kuinka olennon kulmakarvat sojottivat hieman ylös sivuille, antaen hänelle jatkuvasti valppaan ja hieman vieraan ilmeen.

Kun olento yritti oikaista selkäänsä, kuului ikävä rapsahdus. Selässä oleva suuri, taiteltu paketti – kitiinin ja kalvojen monimutkainen origami – oli yhä tiukasti harmaan seitin peitossa. Se ulottui niskasta aina pakaroihin saakka, tehden hänestä kömpelön ja takapainoisen. Olento yritti ponnistaa siipiään auki, mutta seitti piti ne puristuksissa. Kivulias vingahdus pääsi hänen huuliltaan.

"Turha yrittää", Pertsa sanoi ja tarkasteli siipien kitiiniruotoja. "Tuo hämähäkin sylki on sitkeämpää kuin Stygian teräs. Jos revimme sen nyt, repeää samalla lentokalvosi. Pärjäätkö ilman niitä?"

Olento katsoi Pertsaa, ja silmien väri syveni hämärässä lähes mustaksi. Hän tuntui aistivan ilman virtauksen muutokset nuotion ympärillä, kääntäen päätään pientenkin äänten perään. "Kaupunki", hän kuiskasi vaivoin. "Liuotin."

\section*{Luku 4: Varjoja ja naamioita}

Matka kohti Santhian kaupunkia vaati oveluutta. Pertsa ei voinut marssia porteista sisään siivekäs nainen rinnallaan herättämättä liikaa huomiota tai ahneutta. Hän oli hankkinut roistojen varusteista suuren, rähjäisen matkaviitan ja löytänyt hylätyn, syvän pajukorin.

"Mene sinne", Pertsa komensi ja osoitti koria. 

Helinä – joksi hän oli itsensä nimennyt lyhyellä, särähtävällä tavalla – kiipesi koriin. Hänen siipiensä muodostama paketti selässä täytti korin pohjan, ja kun hän kääriytyi viittaan, hän näytti vain raskaalta kantamukselta Pertsan selässä. 

"Olet painavampi kuin näytät, kitiinisiipi", Pertsa mutisi nostaessaan korin hihnat hartioilleen. Neljäkymmentä kiloa jäntevää lihasta ja kovaa siipirakennetta tuntui jopa kimmerialaisen voimissa pitkällä marssilla. 

Yön hämärässä Helinä oli valppaampi. Pertsa tunsi, kuinka kori hänen selässään liikahti aina, kun metsässä rasahti. Helinä ei tarvinnut korviaan kuullakseen; hän aisti paineen vaihtelut viitan läpi, tuntien kaukaisten petojen liikkeet ilman värähtelyinä. Mutta kun aamu alkoi sarastaa ja aurinko nousi puiden ylle, olento vetäytyi syvemmälle viitan suojaan. Kirkas valo tuntui sokaisevan hänet, ja Pertsa tunsi, kuinka "Skarabeen tytär" värisi häikäisystä.

"Pysy matalana", Pertsa sanoi matalalla äänellä lähestyessään Santhian muureja. "Etsimme jonkun, joka osaa sulattaa tuon kirotun verkon selästäsi ilman, että poltamme koko siipiäsi karrelle. Mutta pidä ne piilossa. Täällä on ihmisiä, jotka maksaisivat pienen valtakunnan hinnan kaltaisestasi harvinaisuudesta."

Hän tunsi Helinän kylmän käden puristavan viitan reunaa korin sisältä. He olivat oudon liittolaisuuden kynnyksellä – barbaari ja muinainen siivekäs, matkalla kohti sivilisaation pesää, missä jokainen katse oli vaara.

\section*{Luku 3: Verkon alta paljastuva peto}

Pertsa polvistui siron hahmon taakse, joka kyyhötti nuotion loimussa yhä puoliksi harmaan, tahmean seitin vangitsemana. Puolankalaisen arpiset ja karkeat kädet näyttivät valtavilta olennon rinnalla, kun hän alkoi työstää hämähäkin sementtimäistä sylkeä irti. Hän käytti apunaan roistojen nahkaleilistä löytynyttä etikkaista viiniä ja vartaasta valunutta eläinrasvaa.

"Pysy paikoillasi", Pertsa murahti, kun hän alkoi kaapia ensimmäistä raajaa vapaaksi puukkonsa hamarapuolella.

Kun seitti antoi periksi, sen alta paljastui jotain, mikä ei ollut ihmistä nähnytkään. Olennon sääret olivat pitkät ja hontelot, mutta niiden pinnassa kulkevat lihakset olivat tiukkoja kuin viritetyt jänteet. Ne muistuttivat enemmän haukan koipia kuin naisen jalkoja; iho oli kuultava, ja sen alta erottui kitiinimäisiä kovettumia suojassa hankausta vastaan. Kun Pertsa puhdisti jalkaterän, hän näki neljä pitkää varvasta, joiden päissä kimmelsivät lyhyet, mutta vaarallisen koukkumaiset kitiinikynnet. Ne oli luotu lukittumaan lihakseen, ei sipsuttamaan hienohelmojen tanssiaisissa.

Sama petomainen tehokkuus jatkui ylöspäin. Kun Pertsa pyyhki rasvaista mönjää olennon rintakehästä ja selästä, hän hätkähti. Olennon rintalasta oli huomattavasti leveämpi ja ulkonevampi kuin ihmisellä – se oli ankkuri valtaville lentolihaksille, jotka täyttivät hänen ylävartalonsa. Lapaluiden kohdalla pullottivat jänteet, jotka olivat paksuja kuin Pertsan ranteet. Tämä "Skarabeen tytär" ei kantanut siipiään koristeena; koko hänen anatomiansa oli rakennettu voimaksi, joka repisi hänet irti maan vetovoimasta.

"Crom", Pertsa mutisi kääntäessään olennon selän itseensä päin. "Olet pelkkää lihasta ja jousta."

Vaikein osuus oli selässä oleva paketti. Seitti oli puristanut siivet niskasta pakaroihin ulottuvaksi paksuksi mytyksi. Kun viini alkoi pehmentää proteiinisiteitä, Pertsa kuuli mekaanisen kuuloisia naksahduksia. Siivet eivät olleet höyhentä, vaan monimutkaisesti laskostuvaa kitiiniä ja pergamenttimaisen sitkeää kalvoa. Se oli kuin elävä origami, joka alkoi vapautuessaan hakea muotoaan. 

Viimein, kun Pertsa kiskaisi suurimman seittipaakun irti, Helinä oikaisi selkänsä. Siivet eivät auenneet kokonaan – seittiä oli yhä poimuissa – mutta ne laajenivat hieman nuotion lämmössä. Ne olivat tummat, helmiäisen lailla välkehtivät, ja niiden reunat olivat kovat kuin kilpi. Taitettunakin ne loivat Helinän selkään 15-senttisen, panssaroidun korotuksen, joka muutti hänen painopisteensä eteenpäin nojaavaksi.

Olento kääntyi katsomaan Pertsaa. Hänen kasvonsa olivat sirot, mutta meripihkaiset silmät olivat liian suuret ja sijoittuneet hieman sivummalle kuin ihmisellä, tarjoten panoraamanäkymän pimeyteen. Kulmakarvat sojottivat yläviistoon antaen hänelle jatkuvasti villin, laskelmoivan ilmeen.

"Kaupunki", Helinä sanoi, ja hänen äänensä särähti tavalla, joka toi mieleen ilmanpaineen vaihtelun ennen myrskyä. "Lisää... öljyä. Kalvot... ne kuivuvat."

Pertsa katsoi kynsiä, jotka olivat jo tarttuneet vaistomaisesti maassa lojuvaan puunrunkoon. Hän tajusi, ettei hän ollut pelastanut avutonta orjaa. Hän oli vapauttanut saalistajan, joka pystyi syöksymään auringosta sellaisella voimalla, että pelkkä siipien avautumisesta syntyvä paineaalto voisi murskata miehen rintakehän.

"Pidetään ne piilossa", Pertsa sanoi ja heitti suuren matkaviitan olennon ylle. "Santhiassa on alkemisteja, joilla on liuottimia. Mutta jos joku näkee nuo siivet tai nuo kynnet ennen sitä, joudumme taistelemaan tiemme ulos jokaisesta kadunkulmasta."

Helinä veti viitan ympärilleen. Pertsa tunsi, kuinka olento aisti hänet – ei kuulemalla, vaan tuntemalla ilmanpaineen Pertsan jokaisesta liikkeestä. He eivät olleet herra ja orja, vaan kaksi erilaista petoa, jotka jakoivat saman pimeän metsän.

		
\end{document}